Filmen "Dogville", fortalt i ni kapitler og en prolog.
Prolog, som introduserer oss for byen og dens innbyggere.
Dette er den sørgelige historien om byen Dogville.
Dogville lå i Rocky Mountains i USA.
Her oppe, der veien endte ved inngangen til en forlatt sølvmine.
Dogvilles beboere var gode, ærlige folk, og de var glade i byen sin.
Hovedgaten var for lenge siden blitt døpt til Elm Street, -
- selv om den ikke var skygget av et almetre, -
- men beboerne så ingen grunn til å endre på det.
Husene var ganske falleferdige, faktisk liknet de skur.
Toms hus var det peneste og kunne nesten kalles presentabelt.
Den ettermiddagen spilte radioen stille. På sine gamle dager -
- hadde Thomas Edison senior fått sans for musikk i lettere sjanger.
Mine damer og herrer: De Forente Staters president.
Tom, gjør meg en tjeneste... Radioen?
Fordi du kunne risikere å høre noe nyttig?
Jeg trodde det var grunnen til at vi hadde radio?
Jeg må hvile meg, vet du jo. Bare hån meg.
Toms far hadde vært lege og mottok nå en liten pensjon, -
- så det var ingen katastrofe at Tom drev rundt uten å gjøre noe.
Tom var forfatter. l hvert fall ifølge ham selv.
Inntil videre begrenset hans forfatterskap seg til ordene -
- "stort" og "smått", etterfulgt av et spørsmålstegn, -
- men ikke desto mindre omhyggelig arkivert i skuffen hans.
Adjø, far.
- God kveld, master Tom. - God kveld, "master" Olivia.
- Ikke glem møtet i morgen. - Nei da.
For å trekke ut tiden før han gikk i gang med forfatterskapet, -
- hadde Tom funnet på å holde moralske vekkelsesmøter -
- til byens eget beste.
- Hei, unger. - Hei, Tom.
God kveld, Chuck. Kommer du på møtet i morgen?
Jeg klarer meg uten din preken, men du kjenner Vera.
Hun ga meg ikke et øyeblikks fred før jeg sa ja.
Hvem har gitt Moses det benet? Det er fremdeles kjøtt på.
Det var Jason.
Har Jason gitt kjøteren et kjøttben? Når smakte vi sist kjøtt?
Neste gang du kaster vekk mat, tar jeg kniven fra deg.
Moses skal være sulten, slik at han kan holde vakt.
Holde vakt i Dogville? Hva er det å stjele her?
Det er dårlige tider. Snart kommer det noen som har mindre enn oss.
Nei, Tom hadde det travelt selv om han ikke skrev noe.
Hvis noen skulle spørre hvilket yrke han hadde, -
- ville Tom bare svare: "gruvearbeid. "
Tom sprengte ikke gjennom stein, men inn til noe enda hardere:
Nemlig den menneskelige sjel. Helt inn til dit det funklet.
- Hei, Martha. - God dag, Tom.
Er benkene klare?
Ja, de er klare. Men, Tom, hvis du skal bruke orgelet, -
- må jeg først be om tillatelse.
Vi skal ikke bruke orgelet. Man kan være åndelig uten å synge salmer.
Klokken er nesten sju. Glem ikke klokken din.
Jeg tror ikke jorden har godt av all den rakingen, Ma Ginger.
Jorden ga liv til oss alle.
Du skal ikke være frekk mot meg. Jeg raker så mye det passer meg.
Ja, og ødelegger alt. Jeg er enig med Tom.
- Paiene mine er gode, ikke sant? - De er gode. Det innrømmer jeg.
- Hvem har rett? Du eller jeg? - Jeg tror ikke det er så enkelt.
- Der fikk du den, Ginger! - Du kan ikke la være, Gloria?
- Hei, Ben! Jeg åpner! - Takk skal du ha, Tom!
Går alt til helvete i transportbransjen også?
Du skal ikke gjøre narr av transportbransjen.
Klokken var akkurat sju da Martha ringte med klokken, -
- og Tom skulle spille dam med sin barndomsvenn, Bill Henson.
Bill var dum og visste det. Alt for dum til å bli ingeniør, mente han.
Etter å ha lyttet til rambukken, -
- som ifølge Bill la fundament til nytt fengsel, -
- gikk Tom bort til familien Henson -
- for å tildele Bill enda et ydmykende nederlag.
Noen mente at muligheten for å møte Bills storesøster Liz -
- trakk mer enn dambrettet, og kanskje hadde de rett.
Det var et faktum at hos familien Henson lå en annen horisont.
En horisont like forlokkende som den bak fjellene.
En horisont avgrenset av Liz Hensons yppige former.
Et søtt og smertelig, lokkende dyp.
- Hei, Liz. - Skal du komme hit hver dag?
Bare det kom en interessant person til en forandring.
Jeg er så ensom i denne byen.
Jeg reiser så snart jeg hører noe fra min forlovede.
Da må du glo på ei annen jente.
- Er Bill hjemme? - Er han ikke alltid det?
Han leser og jeg arbeider. Selv om jeg er den klokeste.
- God kveld, mrs Henson. - God kveld, Tom.
Damtid, kjære Bill!
Hva var det?
Hørte du ikke klokken?
Bill prøvde som vanlig å unngå spillet.
Han hadde ikke helt forstått dette med møtene, påsto han.
- Bør du ikke la dem være? - Nei.
Har de det ikke bra nok som de har det?
Har de det bra?! Det er mye dette landet har glemt.
Jeg rusker opp i folk med illustrasjonene mine.
- Hva vil du illustrere med? - Jeg vet ikke.
Hvis folk her ikke kan ta imot, må vi tilby dem noe.
Noe håndgripelig, som f.eks. en gave.
Hvorfor skulle noen gi oss en gave?
Det vet jeg ikke. Jeg må tenke litt på det.
Vent...
Det mangler en brikke... Vi kan ikke spille.
Hjernen min er skarp i kveld.
God natt, Bill.
Kapittel en, der Tom hører skudd og møter Grace.
Selv om Tom hadde prøvd å trekke spillet ut, -
- hadde han vunnet veldig raskt.
Det regnet og stormet da Tom gikk hjem gjennom Elm Street.
Hvis Tom skulle bevise at byens borgere ikke kunne ta imot, -
- måtte han finne en illustrasjon. En gave.
Bill hadde rett i at det ikke hadde regnet med gaver til byen.
Han var ikke i tvil. Det var skudd.
Rambukken i sumplandet låt slett ikke slik.
Skuddene kom fra Canyon Road i retning Georgetown.
Han lyttet lenge etter flere skudd, men det kom ikke flere.
Tom satte seg skuffet på "den gamle damens benk" for å tenke.
For i et øyeblikk å fastholde fornemmelsen av fare.
Men litt etter fløt tankene hans atter igjen fritt i stormen.
De forvandlet seg til skrifter, romaner og store forsamlinger, -
- som lyttet til Tom når han hadde gitt ut nok et bind -
- som refset og lutret folks sjeler.
Han så store menn og forfattere falle hverandre om halsen -
- fordi hans ord hadde gitt livene deres en ny dimensjon.
Det hadde ikke vært lett.
Men ved hans dyktige arbeid med fortellingen kom budskapet fram.
Og spurt om sin teknikk, ville han bare si ett enkelt ord:
"Illustrasjon. "
Tom kunne ha ligget enda lenger på benken, -
- men nok en usedvanlig lyd vekket ham opp.
Det var Moses som gjødde.
Det var ikke usedvanlig i seg selv, men måten den gjødde på var ny.
Gjøingen var ikke høy, men snarere en snerring, -
- som om faren var nær og ikke bare en vaskebjørn eller rev.
Som om hunden stod ansikt til ansikt med en anseelig styrke.
Hallo, der!
Jeg ville ikke gå dit opp hvis jeg var deg!
Jeg kjenner fjellet, og jeg ville neppe sluppet levende fra det.
Det er langt ned.
- Fins det en annen vei? - Ja.
Hvor?
Tilbake mot veien ned til Georgetown.
Hvorfor vil du på fjellet? Har det noe med skuddene å gjøre?
Hjelp meg!
Her! Gjem deg inne i gruven.
- Hvor fører denne veien? - Ingen steder. Veien ender her.
Hvis du vil videre, må du tilbake via Georgetown. Dette er Dogville.
Dogville? Ja, det er klart. For et tåpelig navn.
- Vi leter etter noen. - Gjør dere? Hvem?
Sjefen vil snakke med deg.
- Unge mann... - Ja, sir...?
Jeg leter etter en ung dame. Hun kan ha forvillet seg opp hit.
Det må ikke skje henne noe. Hun betyr veldig mye for meg.
Ingen har kommet gjennom Dogville. Moses ville ha gjødd.
Den er veldig mistenksom overfor fremmede.
Ja, det er veldig smart av Moses. Ta kortet mitt.
Hvis du skulle se en fremmed, så vennligst ring.
Jeg kan betale deg en betydelig finnerlønn.
Ja vel. Takk, sir.
Var det du som skjøt?
Nå er de borte.
Kommer du ut nå?
Vil du ha en kopp kaffe før du skal på fjellklatring?
Det ville vært deilig.
Den vakre rømlingen het Grace.
Hun hadde ikke valgt Dogville fra et kart eller bare oppsøkt byen.
Allikevel følte Tom at hun hørte til der.
Skal jeg ta kjøttbenet?
Hun kunne ha skjult sin sårbarhet, -
- men hun hadde overgitt seg helt til ham.
Som... Ja! En gave!
"Gavmildt. Veldig gavmildt, " tenkte Tom.
Skal du ikke spise?
- Du må være sulten... - Det kan jeg ikke!
Jeg fortjener ikke det brødet. Jeg stjal kjøttbenet!
Jeg har aldri stjålet før. Så nå må jeg straffe meg selv.
Jeg er opplært til arroganse, så nå må jeg oppdra meg selv.
Det er mulig det er det beste for din oppdragelse, -
- men her i byen, i disse tider, -
- er det veldig uhøflig ikke å spise det som blir servert.
Unnskyld.
Hvem var mennene i bilen? Hvorfor ville de drepe deg?
Mannen som satt bak i bilen er sjefen. Jeg så ansiktet hans.
Han ga meg telefonnummeret sitt. Jeg skulle ringe hvis jeg så deg.
Han tilbød deg sikkert en stor dusør hvis du angav meg?
Ja.
- Hvor er familien din? - Jeg har ingen.
Jeg hadde bare faren min, -
- men gangsterne tok ham fra meg.
Hva om jeg sa at du kunne bli her?
Her? Selv om du mente det ville det vært umulig.
Dette er en liten by. Jeg må skjule meg. Folk stiller spørsmål.
Kanskje det ikke gjør noe om de også vil hjelpe deg.
Er alle her i byen som deg?
De er gode og ærlige mennesker. De har alle opplevd nød.
Det er mulig de sier nei, men det er bryderiet verdt å spørre dem.
Men jeg har ikke noe å tilby dem til gjengjeld.
Jo, jeg tror at du har mye å tilby Dogville.
Å kalle stemningen under Toms foredrag for begeistret -
- ville vært en overdrivelse, men de hadde møtt opp.
Tom hadde fryktløst kastet seg ut i å illustrere -
- menneskets problemer med å ta imot.
Emnet var opplagt, men dårlig gjennomtenkt av ham.
Tom skjulte sin manglende forberedelse -
- ved flittig å bruke sin teknikk med å lange ut i alle retninger.
Faren hans kikket seg skjult rundt, og da han fornemmet -
- at forsamlingen ikke var helt tilfreds med kritikken, -
- måtte han foregripe protestene.
Jeg er sikker på at du vil oss det beste, Tom, -
- men av alle byer har nettopp denne byen et fint samhold.
Vi lever side om side, og jeg er en god menneskekjenner.
Ærlig talt, Tom! Hvorfor skulle vi hit for å høre på sludderet ditt?
- Tror du at du er filosofisk? - Observerende.
Doven, ville jeg heller sagt.
- Vi skuffer snø sammen. - Sammen?!
Hver familie rydder sin egen del.
Tom har rett. Hvis veiene ikke blir ryddet...
Tom, du må komme med et bedre argument.
Hele landet ville vært bedre tjent med en større åpenhet.
Antyder du at vi ikke ville hjulpet noen i nød?
- Det sier jeg ikke... - Vi er medmenneskelige.
... men kanskje vil vi aldri finne ut av det.
Siden ingen er villige til å innrømme at vi har et problem, -
- vil jeg tillate meg å illustrere.
Jeg har ikke tenkt å bruke noe som allerede har skjedd.
Nei, jeg vil bruke noe som er nært forestående.
Etter å ha skissert hva som hendte kvelden før -
- for de måpende beboerne, -
- gikk Tom ned til gruven for å hente flyktningen.
La meg presentere Grace. Grace, dette er innbyggerne i Dogville.
- God dag. - God dag.
Tom har fortalt oss om situasjonen din.
Jeg vil ikke sette noen i fare.
Hvorfor går du ikke bare til politiet? Det er jobben deres.
Det er ikke noen god idé. l transportbransjen...
Disse mennene har mektige forbindelser, også innen politiet.
Skulle vi huse en flyktning som gangstere vil ha tak i?
- Det ville vært flott! - Rolig, Clara. Tenk på astmaen.
Dogville er et fint sted å gjemme seg.
Ja, den eneste veien hit er Canyon Road.
Den kan lett bevoktes av Ma Gingers kusine, -
- som bor ved avkjørselen. Hun har en telefon.
Martha, du kan ringe med klokken hvis noen kommer.
Men jeg ringer jo timeslagene. Hva om folk blir forvirret?
Martha, selvfølgelig kan vi bruke klokken vår til å redde et liv.
Hvorfor skulle vi det?
- Fordi vi er medmennesker, Chuck. - Det er ikke det jeg mener.
Hvordan vet vi at hun snakker sant?
Selv om de skjøt etter henne, gjør det henne ikke mer troverdig.
Han har rett.
- Hvorfor skal dere stole på meg? - Jeg stoler på deg.
Tom, vi er ikke gangstere. Vi passer oss selv.
Vi ber ikke om noe.
Endelig innrømmer dere det!
Hvis vi bare kunne fjerne all tvil om det hun sier -
- og bli kjent med henne, så vil nok alle se bort fra risikoen.
Det kan dere. Du sa det selv: Ved å leve side om side med henne.
Pappa, hvor lang tid ville det tatt deg å gjennomskue henne?
En uke? Kanskje to? Vi kan vel godt gi henne to uker?
Og hvis bare en av dere sier: "Ut!" etter to uker, -
- så lover jeg personlig å sende henne vekk.
Hvis master Tom synes det er det rette for oss og for byen, -
- så holder det for meg. Vel er han ung, men han har et godt hjerte, -
- og jeg har kjent det så lenge det har banket.
Det ble ikke sagt mer under møtet i misjonshuset, -
- men man hadde bestemt -
- at flyktningen skulle få to uker.
Og man kunne se seg selv i speilet og vite -
- at man hadde gjort det man kunne og kanskje litt mer.
Samme ettermiddag tok Tom Grace med nedover Elm Street -
- for å vise henne den byen han elsket.
Her bor Olivia og June. June er krøpling.
De bor her som et bevis på min fars storsinn.
Chuck og Vera har sju barn, og de hater hverandre.
Familien Henson lever av å slipe kantene på billige glass -
- for å få dem til å se dyre ut.
Og her bor Jack McKay.
Alle vet at Jack er blind, -
- men han tror han kan skjule det ved aldri å forlate huset sitt.
Bens bil står i stallen. Han drikker, -
- går på bordell en gang i måneden og skammer seg for det.
Martha bestyrer misjonshuset til den nye presten kommer, -
- hvilket aldri vil skje.
Så er det Ma Ginger og Gloria igjen.
De driver en veldig dyr butikk og utnytter det faktum -
- at folk aldri forlater byen.
Folk pleide å stemme, -
- men nå da det koster tilsvarende en dagslønn her -
- har de ikke behov for det lenger.
Disse stygge figurene sier mer om beboerne enn mange ord.
Du har en sær måte å vise din kjærlighet til byen på.
Det eneste jeg ser er en vakker liten by, -
- omgitt av storslåtte fjell.
En by der folk har håp og drømmer, -
- selv under de tøffeste betingelser.
Og sju små figurer. De er slett ikke stygge.
Å kalle Dogville vakker var mildest talt originalt.
Grace så på de små figurene -
- hun få dager tidligere ville ha kalt smakløse.
Plutselig så hun noe -
- som best kan beskrives som et svakt skifte i lyset over Dogville.
De holder øye med deg.
lmøtekommenhet tar litt tid her ute.
Vi har to uker på å få dem til å akseptere deg.
Du får det til å høres ut som om vi leker en lek.
Det er det også. Vi leker en lek.
Er ikke det å redde livet ditt verdt en lek?
Hva skal jeg gjøre?
- Har du noe imot fysisk arbeid? - Nei.
Dogville har gitt deg to uker.
Nå er det din tur til å gi.
Kapittel to, der Grace følger Toms plan og starter med fysisk arbeid.
Neste dag var en vakker dag i Dogville.
Bladene på Ma Gingers stikkelsbærbusker sprang ut, -
- selv om Tom hadde tvilt på hennes dyrkingsmetoder.
Men denne første vårdagen -
- skulle også være Graces første arbeidsdag noensinne.
Hun skulle gå rundt i Dogville -
- og tilby seg å hjelpe til én time om dagen i hvert hjem.
Unnskyld...
Jeg vil gjerne hjelpe til. Er det noe du trenger?
En forgasser som ikke lekker...
Nei, la meg ta den.
Kanskje jeg kan hjelpe til hjemme hos deg?
Jeg har ikke noe hjem. Bare en garasje.
- Landeveien er mitt hjem. - Jeg er ferdig.
Olivia har et hjem...
Grace vil gjerne hjelpe til i folks hjem.
Skal vaskedamen ha en vaskedame?
Nå tuller du, Ben.
- Ha en god dag! - I like måte. Vi ses senere.
Ben skulle til Georgetown med en sending glass -
- som mr Henson hadde renset grundig for spor etter støpingen.
Grace gikk nedover bakgaten -
- som smykket seg med det eksotiske navnet Glunen Street, -
- og banket på hos den blinde, men altfor forfengelige, mannen.
Ja?
God morgen, mr McKay. Jeg heter Grace.
Jeg lurte på om jeg kunne hjelpe deg med noe?
Det er hyggelig av deg, men...
Jeg tenkte på situasjonen din...
Hvilken situasjon sikter du til?
Du er...
Du er...enslig.
Jeg har da vært enslig i mange år.
- Er det ikke noe jeg kan gjøre? - Nei, dessverre...
Har du noensinne lagt merke til trespiret på misjonshusets tak?
Fem om ettermiddagen faller spirets skygge på Gingers butikk, -
- akkurat midt på Å-en i ordet ÅPENT -
- på skiltet som henger i vinduet.
Kanskje det sier folk at det er tid for å kjøpe inn kveldsmaten.
- Adjø, mr McKay. - Adjø, Grace.
Samtalen med Jack McKay var symptomatisk for byens holdning:
Reservert, men vennlig. Ikke uten nysgjerrighet.
Jack McKay hadde sagt sitt "nei" kortfattet og presist.
Martha måtte ut i en lang enetale for å nå til samme konklusjon.
Å, men, jeg vet ikke hva jeg skulle satt deg til.
Litt etter sto Grace ved siden av Ma Gingers stikkelsbærbusker -
- i et ikke særlig godt humør.
Hun visste ingenting om stikkelsbær, -
- men hagens orden tiltalte henne.
Det samme gjorde lenkene som skulle skjerme buskene -
- hvis noen valgte snarveien til "den gamle damens benk. "
Grace tok seg sammen og gikk bort til butikken.
- God dag. - God dag.
Vi har heller ikke bruk for hjelp. Det vet Tom.
Det gjør ingenting, for jeg kan ingenting.
Jeg har ikke jobbet en eneste dag i hele mitt liv, så...
Det hjelper om du smører litt aloe på hendene dine.
Det er treflisen. Jeg hater den.
Jeg tror jeg vil ta imot rådet ditt.
Du har de hviteste hendene jeg noensinne har sett.
Her kommer Tom.
- Hei på dere. - Hei, Tom.
- Hvordan går det? - Ikke særlig bra, er jeg redd.
- Ingen har bruk for hjelp. - Det tenkte jeg vel.
Planen hans med å få alle til å like meg virker ikke, -
- fordi ingen ønsker min hjelp.
Jeg vil virkelig gjerne gjøre gjengjeld.
Dere tar jo alle en sjanse ved å ha meg boende her.
Jeg vil gjerne lære...
Det må da være noen som trenger hjelp... McKay ser ikke så godt.
Ja, jeg har vært hos McKay og hos Martha og Chuck og Vera.
Ingen har bruk for hjelp.
Alle synes at andre har bruk for hjelp.
Det var jo det Tom sa. Da er han vel glad...
I det minste for å bevise at han tar feil...
Kanskje du likevel kan hjelpe til litt her.
Ginger, vi har da ikke bruk for noe?
Hva med noe dere ikke har bruk for?
Noe vi ikke har bruk for?
Noe som dere gjerne vil ha gjort, men som ikke er nødvendig.
Hva i all verden skulle det ha vært?
- Kanskje stikkelsbærbuskene? - Stikkelsbærene har det fint, takk.
Ikke dine, men de selvsådde i det høye gresset?
- Men det stykket dyrker vi jo ikke. - Nettopp.
Men hvis det blir luket, hvem vet? Kanskje buskene vil bære frukt?
Ja, det er sant. Hvem vet?
Vel, jenta mi.
De hvite hendene skal herved luke mellom de ville stikkelsbærene!
- Sånn skal det være! - Takk.
Luk rundt dem sånn. Bare vær forsiktig.
Å nei!
Etter at et par av de ville stikkelsbærbuskene -
- hadde lagd trøbbel for Graces hvite, men uøvede hender, -
- begynte det å gå en tanke bedre med lukingen og byen.
Det viste seg faktisk at det ikke var så få ting -
- som folk i Dogville ikke hadde bruk for.
Ben hadde ikke noe hjem, så Graces hjelp i "hjemmet" -
- var absolutt unødvendig, -
- men han fant seg i det og innfant seg -
- med forbløffende punktlighet, -
- på tross av de uforutsigbare arbeidstidene i transportbransjen.
Olivia hadde ikke bruk for noen til å hjelpe June på toalettet, -
- siden de hittil hadde klart seg med Olivias flotte bleiesystem.
Hadde McKay manglet en samtalepartner, -
- ville han selvfølgelig gått ut i byen etter en.
Det var ikke av nød han lot Grace sitte hos seg i sin mørke stue -
- med den draperte veggen -
- i lange samtaler om det undervurderte lyset på østkysten.
Martha ville ikke belaste sognet -
- med å slite på orgelets pedaler og blåsebelg.
Hun øvde seg uten at en tone forlot orgelet, -
- og behøvde derfor ikke noen til å snu arkene for seg.
Og Bill Henson hadde slett ikke bruk for noen til å lese med seg.
Familien hadde tatt Grace inn for hennes egen skyld.
Selv om Liz' hender hadde det bedre takket være Graces råd, -
- hadde Thomas Edison, som var lege, ikke bruk for pleie -
- eller hjelp med pillene i det hemmelighetsfulle medisinskapet.
Chuck hadde ennå ikke "bitt på kroken, " som Tom uttrykte det.
"Bitt på kroken?" Du er virkelig arrogant. Arroganse er det verste.
Han liker meg ikke. Og han har all mulig rett til å ha det sånn.
Ja. Heldigvis har jeg forberedt en "trojansk hest."
- En hva? - "Trojansk hest." Vi må bruke Vera.
Det skal holdes et foredrag i Georgetown i morgen -
- av en eller annen professor.
Ett eller annet intellektuelt...
Men ikke så intellektuelt at han ikke kan reise i provinsen.
Vera vil gjøre alt for å bli med.
Men hun har ingen til å se etter Achilles.
Hun stoler på jentenes boklige evner, -
- men hun tør ikke la dem være alene med minsten.
Jeg har sagt til henne at du kan passe ham i morgen.
Jeg prøver å oppholde henne på veien hjem, -
- og med litt hell kommer Chuck hjem før henne.
Da må du bruke tiden til å rette opp hans syn på deg.
Jeg passer med glede Achilles.
Han liker meg bare ikke...
Tom var virkelig betatt av denne usedvanlige og mystiske jenta.
Selv om hun ikke avslørte noe om fortiden sin -
- for ikke å sette noen i fare, -
- passet hun som hånd i hanske inn i Toms misjon i Dogville.
Tom var tilfreds.
Grace hang over avgrunnen, og han hadde reddet henne.
Det ga ham en helt ny følelse av kontroll over det motsatte kjønn, -
- og hans følelser utløste det beste i hans spirende kjærlighet.
Det er Dahlia, Olympia, -
- Diana, Athena, -
- Pandora, Jason, Achilles.
Løp ut og lek.
- Du har søte barn. - De er snille barn.
Og jeg elsker dem.
Snakk ikke så pent om barna. Jeg har så lett for å gråte, -
- både i sorg og glede.
- Hei, Vera. Skal vi kjøre? - Jeg er klar.
Takk for at du la fram kartet. Hvordan visste du det?
Sist jeg så termosen, lå kartet ved siden av den, -
- så da jeg så termosen, men ikke noe kart, tenkte jeg at...
Du er ei søt jente, Grace. Like søt som miss Laura.
- Hvem er miss Laura? - Du snakket over deg, Ben.
Jeg tror miss Laura er det Ovid kalte en menade.
Akkurat!
Du må ikke bli flau. Alle har rett til å leve livet så godt de kan.
Jeg er sikker på at den typen damer er til stor glede for mange menn.
Det er ikke noe jeg er stolt av. Det er det virkelig ikke.
- Jeg vet godt hva du gjør her. - Gjør du?
Du vil ha folk til å like deg, slik at du kan bli i byen.
Du er en smart gutt. Jeg liker godt Dogville.
Skal jeg lese litt for deg? Skal jeg fortelle deg om kyklopen?
Jeg liker ikke kyklopen. Det er penere med to øyne...
...slik som du har.
Hvis du vil at mamma skal like deg, kan du bare være snill mot meg.
Du bør heller hjelpe til.
Mamma sier at jeg ikke trenger å jobbe. Bare med hjernen.
Hvis jeg ber deg om det? Vil du ikke da?
Ok.
Hva gjør du her? Jeg har sagt at vi ikke har bruk for din hjelp.
- Hun passer meg og Achilles. - Stille! Ut! Alle sammen!
Den samme idiotien. De ville klart seg godt i antikkens verden.
Hvordan går det ellers med lureriet?
Jeg prøver ikke å narre noen.
Nei, jeg mener Dogville. Har byen snart fått lurt deg?
Jeg trodde du antydet at jeg var her for å utnytte byen.
Om det bare var så vel!
Dogville er en råtten by.
Jeg ville ikke savnet den om den skled ned i kløften.
Jeg kan ikke se sjarmen her.
Men det virker det som du kan?
Bare innrøm at du har falt for Dogville.
For trærne, fjellene, de enkle menneskene.
Hvis det ikke har lurt deg, så har kanelen sikkert gjort det.
Den satans kanelen i de stikkelsbærpaiene!
Dogville har alt det du drømte om i storbyen.
Du er verre enn Tom... Hva vet du om mine drømmer?
Du er fra byen selv, ikke sant?
Det er lenge siden. Jeg er ikke så naiv lenger.
Folk er grådige beist alle steder.
l en liten by kan de bare ikke spise seg i hjel.
Det er derfor du vil bli kvitt meg.
Fordi jeg minner deg om det du selv kom for å finne?
Ut av mitt hus! Moses liker deg ikke, og jeg liker deg ikke!
Ungene blir sprø nok av din mors undervisning.
Kapittel tre, der Grace gjør seg skyldig i en ufin provokasjon.
De to ukene hadde gått fort. Grace hadde hatt det fint.
Hun likte dem alle sammen.
Også de som hadde vist henne motvilje og fiendtlighet, -
- selv om hun ikke hadde vunnet dem alle helt eller bare halvt.
Hun var glad for Dogville og hadde vist byen sitt ansikt, -
- sitt sanne ansikt. Men var det nok?
Under McKays foredrag samme kveld ransaket hun seg selv.
Om grunnen var selvransakelsen eller uroen for framtiden, -
- så gjorde den ellers elskelige Grace seg skyldig i provokasjon.
Så du er enig i at første gang du så vinduene i St. Bridget, -
- levde de ikke opp til sitt ry?
Jeg tror ikke det er kirkens plassering som er feil.
Kanskje er det bare lyset i Los Angeles -
- og glassmosaikkene i vinduene som på en måte kolliderer?
Det kan jeg huske at jeg tenkte.
Jeg tror vi har snakket nok om hvordan vi husker ting har sett ut.
Hva med å snakke om noe vi kan se her og nå?
Det er ikke mye å se her. Det er en ussel by!
La oss prate om utsikten.
Jeg går ikke så mye ut.
Du vet, solen og huden min...
I går gikk jeg mellom Chucks epletrær.
Hvis man går helt til skrenten, så kan man se forbi Bens garasje -
- og helt til ditt hus fra siden mot kløften.
Jeg var ikke klar over at det var et vindu bak draperiet.
Et stort vindu.
Det må være en vidunderlig utsikt. Kan jeg trekke fra gardinene?
Du er ikke så dum, miss Grace.
Du er ikke dum.
Du bemerket at gardinene er vanskelige å trekke fra.
Unnskyld.
Det betyr selvfølgelig at de ikke blir brukt særlig ofte.
Men utsikten er skjønn. For ikke å si fortryllende.
Spør hvorfor en mann som elsker lyset, -
- har hengt opp disse tunge gardinene.
Ja, jeg er blind.
Ikke svaksynt eller nærsynt.
Blind.
Vennligst gå.
Og la meg være blind alene.
l Sveits kaller man det "Alpenglühen".
Det er det lyset som kastes tilbake fra de høyeste toppene -
- når solen har gått ned bak fjellene.
Og nå er det borte.
Det var i taushet at Dogvilles beboere møtte på misjonshuset -
- nøyaktig to uker etter at den vakre flyktningen hadde kommet.
Grace sto ved siden av Tom og så dem samle seg.
Hun visste at det kunne være siste gang hun så de kjente fjesene.
Hun hadde minst to av dem imot seg, og én var allerede for mye.
Velkommen, gode borgere av Dogville.
Det har nå gått to uker, og det er på tide å avsi dommen.
Skal hun være til stede mens vi stemmer?
Da Grace kom, gjorde hun ikke noe forsøk på å skjule sin svakhet, -
- så jeg synes at vi skal være ærlige og si -
- om vi ønsker at hun skal reise.
Mrs Henson har rett.
Ingen skal hindres i å snakke fritt av høflighet.
Jeg venter oppe ved gruven. Hvis dere mener at jeg skal dra, -
- så tar jeg stien over fjellet mens det er lyst.
De tingene jeg har lånt... Vil du levere dem tilbake der de hører til?
Ingen trenger å se meg før jeg går.
Martha, hvis du ringer med klokken, så forstår jeg.
Men hvordan skal jeg ringe med klokken?
Ring en gang for hver stemme som lar meg bli.
Jeg teller. Hvis jeg ikke hører femten slag, så drar jeg av sted.
Tom brenner for å tale hennes sak, men jeg synes han har sagt nok.
Vi respekterer hans synspunkt. Han må også respektere vårt.
Grace tok sin bylt under skatollet for å skifte til sitt eget tøy.
Hun oppdaget at noen hadde åpnet den og lagt igjen et brød.
Ved siden av lå et stykke papir. Det var et kart Tom hadde tegnet.
Han hadde visst hvor bylten var og hadde lagt det der.
Det viste stien over fjellet. De farlige stedene -
- var vist med gruoppvekkende og gøyale små tegninger.
Men det var mer. Atskillige andre hadde fått samme idé.
De hadde smuglet gaver inn til henne.
Jasons elskede lommekniv lå der, nypusset og funklende.
En pai fra Ma Ginger og Gloria. Klær, fyrstikker og en salmebok.
Grace slo opp på salme 1 8, som alltid voldte Martha trøbbel.
I boken lå en dollarseddel. Det kunne ikke Martha ha ytt alene.
Grace hadde venner i Dogville, det var sikkert.
Om det var få eller mange, betydde ingenting.
Grace hadde blottet seg for byen.
Til gjengjeld hadde byen skjenket henne en stor gave: venner.
Ingen gangstere kunne ta møtet med byen fra henne, -
- om de så brukte all verdens våpen.
Selv om hun ikke fikk høre femten slag, visste hun -
- at hun var verdt noe og at besøket hennes betydde noe.
Kanskje lite, men likevel et spor som hun hadde satt.
Det første sporet i sitt unge liv som hun var stolt av.
Grace stivnet til da klokken ringte.
"Fjorten, " talte Grace.
Da hadde McKay kanskje stemt på henne allikevel?
Og hvis han hadde det, hvorfor ikke også Chuck?
- Alle sammen? - Også Chuck.
Alle sammen. Jeg tror at de liker deg.
Kapittel fire, "Glade dager i Dogville"
Våren og forsommeren var en lykkelig tid for Grace.
Martha ringte hver time og ledet henne -
- slik at hun kunne være McKays øyne, -
- Bens mamma, -
- Veras venninne, -
- og Bills hjerne.
En dag fant Grace på å tråkke på pedalene til belgen -
- for å få overtalt Martha til å spille litt.
Det var bare for å tømme belgen slik at den ikke skulle ødelegges.
Nå var de stilltiende enige om -
- at når Grace trådte pedalene, trengte ikke Martha å føle skyld.
Toms far, den gamle legen som hver dag fryktet en ny sykdom -
- og som konstant utsatte seg selv for enkle motoriske tester, -
- måtte hun være streng mot og fortelle ham at han var helt frisk.
Nå da beboerne hadde vedtatt at alle skulle gi etter evne, -
- fikk hun lønn. Ikke mye, men nok til å spare opp -
- til å kunne kjøpe den første av de sju små figurene -
- som hadde stått så lenge og samlet støv i butikkvinduet.
Grace drømte om at hun med tiden kunne kjøpe alle sammen.
Langsomt begynte de hvite hendene å likne et par hender -
- som kunne ha tilhørt hvem som helst i et landsbysamfunn.
Tre uker senere flyttet hun i triumf inn i det huset -
- Tom og Ben hadde satt i stand: det gamle malmverket.
Her sto en gang byens malmknuser, -
- men nå var det bare tunge svinghjul som sto igjen.
Takk.
Det er det jeg mener med transportbransjen...
Miss Laura hadde kastet den. En god seng på et galt sted.
Men med lastebil... Man skal ikke gjøre narr av transportbransjen.
Du har rett, Ben. Det skal man ikke.
Grace...
Hva er det?
Jeg tenkte egoistisk da jeg stemte for -
- at du skulle få bli i Dogville.
Hva var det?
Det var en lettelse da du kom, og du var den mennene kikket etter.
Tom og alle de andre. Jeg har måttet tåle det veldig lenge.
Jeg orket det faktisk ikke mer.
Menn vil alltid snu seg etter deg, Liz.
Det vet du veldig godt.
- Jeg mener det. Du er vakker. - Takk.
Det siste nye da sommeren var på sitt høyeste var -
- at Grace hadde fått lov til å hjelpe Chuck i eplehagen.
Og hver dag klokken fem -
- kunne hun se at McKay faktisk hadde rett:
Skyggen fra spiret traff virkelig Ma Gingers butikk.
Men i dag fortalte ikke klokken bare at det var tid for innkjøp, -
- men med et signal som ingen forvekslet med timeslag sa den-
- at noen hadde kjørt inn i Canyon Road fra Georgetown.
For første gang hadde lovens voktere kommet til Dogville.
God kveld, sir.
Er ikke byen større?
- Fins det et rådhus? - Nei.
Jeg skal sette opp en plakat.
- Misjonshuset. Kan det brukes? - Ja.
- Hva har hun gjort? - Hun har bare forsvunnet.
Det er vel noen som savner henne. Hun ble visst sist sett rundt her
Vi henger dem opp i området.
Hvis noen ser henne, skal de gå til politiet?
Det er nok meningen.
Hva skjer?
Hvem er det? Er det Grace?
De henger dem opp i hele området.
Disse gangsterne gir ikke opp uten videre.
Nå henger plakatene over hele området.
Ingen har mistanke om at hun er her.
Men det var jo en politimann. Er det ikke vår plikt å reagere?
Unnskyld. Jeg hoster når jeg blir nervøs.
Hun har jo ikke gjort noe.
- Hva med en ny avstemning? - Hvorfor?
Vi kan ikke la alt mulig avhenge av avstemninger.
Hva sier dere?
Er det noen som har fått kalde føtter på grunn av et papirark?
Kapittel fem: "Fjerde juli-fest tross alt"
Så kom den fjerde juli med store skyer av blomsterfrø -
- som dalte ned over Elm Street i kveldsolen.
Det var en festdag, og ingen ville bekymre seg om de tøffe tidene.
Grace stoppet tilfreds utenfor Ma Gingers butikkvindu.
Det var bare to av de små figurene igjen, -
- de to hun ennå ikke hadde spart nok til å kunne kjøpe.
Det ser fint ut, jenter.
Kan du ikke ta et par timer med meg i plantasjen igjen i dag?
- Solen skinner så deilig der. - Chuck, det er fjerde juli.
Hva får deg til å snakke om solskinn?
Har du blitt romantiker, som jeg?
Vi skal more oss.
- Og sulte til vinteren? - Selv Ben har tatt fri i dag.
- Hei, Tom. - Grace, har du tid?
Nå?
Ja, jeg har noe interessant å fortelle deg.
Da må det bli kort.
- Jeg gjør meg så mange tanker. - Det må være veldig slitsomt.
Jeg synes at jeg har lagd en god analyse av menneskene i byen her.
Jeg tror jeg forstår dem... på en dypere måte.
Men når jeg prøver å tyde deg, kommer jeg ingen vei.
Liz er ganske lett å gjennomskue.
Og det stemmer at jeg følte meg tiltrukket av henne, -
- men fordi jeg kan se rett gjennom henne, rent intellektuelt, -
- så forstår jeg at det må ha vært en rent kjødelig lyst.
Men med deg...
... er det mer...mer innviklet.
Hva er det du prøver å si?
Jeg må få styr på det først...
Prøver du å si...
...at du er forelsket i meg?
Nei, jeg ville ikke...
"Forelsket" er jo...
Det er et stort ord... Ja.
Ja.
Det er jeg glad for.
Fordi...
...jeg tror jeg er forelsket i deg.
Det er veldig interessant, ikke sant?
Altså, interessant sånn rent psykologisk.
Ropte de på deg? Jeg tror de ropte på deg.
Jeg hørte dem ikke.
Nei...
Du bør nok sørge for å komme deg tilbake.
Vi ses i bryllupet... jeg mener festen!
Amerika! Amerika!
Guds nåde for vårt land
og krone deg med broderskap
fra kyst til gyllen kyst
Bravo!
I år har jeg ingen noter, for jeg vil ikke late som jeg leser dem.
Det gir meg anledning til å gå rett til talens emne...
...nemlig deg, Grace.
Du har gjort Dogville til et vidunderlig sted.
Jeg hørte at noen hadde sett vår sure venn Chuck på gaten, -
- og han hadde faktisk smilt!
Jeg har aldri sett smilet ditt, Grace, men jeg kan beskrive det -
- for det eier alle de fargene som brytes i verdens fineste prisme.
Ansiktet ditt er sikkert like vakkert. Er det det, Tom?
- Ja, det er det. - Det tror jeg så gjerne.
Vi er stolte over å ha deg blant oss.
Takk for at du har vist oss hvem du er.
Skål for deg, Grace! Bli hos oss så lenge du har lyst.
Skal jeg holde for deg?
En politibil har nettopp kjørt opp Canyon Road.
- Skal jeg ringe med klokken? - Nei, Grace har nok hørt det.
Vi skal nok bli kvitt dem i en fart. Ta det rolig.
Jeg skulle på fest, men dette var viktig.
Jeg skal sette opp en ny plakat.
Det er den damen igjen. Ikke så rart at hun har forsvunnet.
Hun er etterlyst for flere bankran på vestkysten.
- Når skjedde disse ranene? - I løpet av de siste to ukene.
Dere hører ikke mye nytt her oppe?
Pappas radio spiller bare musikk.
Jeg vet bare at hun er farlig.
Hvis noen hører noe, må de ringe oss med en gang.
Det står i loven.
To uker. Det kan ikke ha vært jenta vår, Tom.
Nei, hun har vært her hele tiden. Hun kan ikke ha gjort det.
Nei, det stemmer, Tom. Men det er uansett en ubehagelig situasjon.
Grace var den samme, og det var byen også.
At gangsterne fabrikkerte anklager mot Grace -
- for å uskadeliggjøre henne, var ikke uventet, -
- men alt hadde forandret seg en tanke. lgjen.
Du har den samme forhøyingen på den andre siden av ryggraden.
Jeg kan bare gå ut ifra -
- at den hører hjemme på kroppen din, men du er jo legen.
Det er vel usannsynlig at kreft skulle utvikle seg så symmetrisk?
Mr Edison...vi har snakket om dette så mange ganger!
Jeg tror du må akseptere -
- at du er en usedvanlig frisk eldre herre.
Jeg hviler litt likevel.
- Vi ses i morgen. - Det håper jeg.
Hva sa de?
Ja, altså...
Ingenting har jo egentlig forandret seg.
Men ved ikke å gå til politiet følte de seg som lovbrytere.
Jeg må reise. Nå er det nok.
- Jeg har foreslått det motsatte. - Det motsatte?
Forretningsmessig sett...
Forretningsmessig sett har din tilstedeværelse blitt dyrere -
- fordi det har blitt mer risikabelt å ha deg her.
Ikke at de ikke vil ha deg. Det må bare komme en...
...motytelse.
- En tann for en tann... - Du høres ut som gangsterne.
Det er også blitt viktigere for deg å være her i byen.
Med alle de plakatene hengende rundt omkring -
- er det ikke mange steder du kan gjemme deg.
Hvilken motytelse foreslår du?
De ville at du skulle arbeide lenger.
Men jeg foreslo at du i stedet besøker folk to ganger daglig.
Det vil ta seg godt ut, uten at det blir mer besværlig.
Det er bare en måte å unngå ubehageligheter på.
Det lyder litt merkelig... og vanskelig å praktisere.
Det syntes jeg også med en gang.
Martha vil ringe med klokken hver halve time, -
- slik at du kan holde styr på det nye skjemaet ditt.
- Og da vil alle la meg bli? - Nei.
Mrs Henson synes også at du skulle få mindre lønn.
Bare en symbolsk nedgang.
Ordet "farlig" på plakaten bekymret henne.
Jeg vil gjøre hva som helst. Hvis jeg må jobbe hardere, -
- er jeg selvfølgelig villig til å gjøre det.
- Foretrekker de at jeg drar? - Selvfølgelig ikke.
- Tror du det er til alles beste? - Det vet jeg at det er.
Jeg er nødt til å få sove. Nå får jeg det enda mer travelt.
Unnskyld.
Tom...
Det er noe jeg må vite.
- Kortet du fikk av mannen i bilen? - Ja?
Har du vist det til noen?
Tror du jeg er helt idiot? Det har jeg da brent for lengst.
Så dum jeg er! Selvfølgelig gjorde du det.
- Glem det. - Nei, det kan jeg ikke.
Jeg kan ikke takle at jeg tviler på deg.
Unnskyld. God natt.
Alle var egentlig imot at Graces arbeidsbetingelser skulle endres -
- når emnet en sjelden gang kom på bane.
Ben hadde i sympati med henne nektet å ta imot mer hjelp, -
- og Grace var takknemlig. Selv om han var full da han sa det.
Men Graces arbeidsbyrde steg fra minutter til timer og dager, -
- og uansett om ideen med å øke Graces ytelser -
- var rimelig eller berettiget, -
- så gjorde det ingen lykkeligere. Snarere tvert imot.
Grace! Du må være mer forsiktig.
Liz var ikke særlig forsiktig, men hun knuste ikke glassene.
Mr Henson jobber så hardt -
- for å fjerne sporene fra støpingen at det gjør glasset svakt.
Det skjer ikke igjen. Jeg skal betale for glasset.
Selvfølgelig skal du ikke betale for glasset. Vi kommer over det.
Hun hastet videre for å hjelpe Chuck med å luke rundt trærne -
- for å holde de utrettelige musene vekk.
Grace tok snarveien mellom stikkelsbærbuskene, -
- men ble stoppet av et rop.
- Grace! - Ja?
Å nei!
Jeg så ikke at du hadde raket stien.
Det er ikke så mye det at jeg har raket. Det er meningen -
- at man skal gå utenom buskene. Det er jo det jeg helst vil.
Jeg trodde lenkene var satt opp for å lage en sti?
De skal beskytte buskene. Det er ikke noen sti.
Men alle går denne veien.
Ja, men de har bodd her i årevis. Du har ikke bodd her så lenge.
Mener du at jeg har mindre rett til denne snarveien -
- fordi jeg ikke alltid har bodd her?
Nei, selvfølgelig ikke. Jeg trodde bare du var glad for å være her.
Bare gå videre, du.
Vi ses i ettermiddag.
Og jeg skal rake så fint som du aldri har sett før. Det lover jeg.
Jeg beklager det med grenen. Der var så mange epler på den.
Jeg skulle ha beskåret den grenen, men jeg var grådig.
Er det grådig å ville forsørge familien sin?
Hvorfor liker du meg ikke?
Hvorfor spør du om det?
Når jeg er nær deg, trekker du deg unna.
Det gjør jeg slett ikke.
Jo, du gjorde det da vi tynnet ut plantene.
Hvordan skal jeg ellers kunne vise deg hva du skal gjøre?
Du prøvde å kysse meg.
Vera har aldri interessert seg for eplene. Hun hater plantasjen.
Du er den første som har forstått det med eplene.
Unnskyld, jeg ble så glad for det.
- Det er i orden. - Nei, det er ikke i orden!
Jeg tror det med eplene bare er noe du sier.
- Du deler ikke gleden min. - Jo, det gjør jeg.
Vera tror jeg kan høste epler fra trær som akkurat er plantet.
Ting tar tid! Det er kjærlighet!
Å kunne se hva de trenger og respektere deres behov!
Jeg trodde at du forsto det?
- Jeg forstår det godt. - Men du fjerner deg fra meg.
- Er jeg virkelig så frastøtende? - Du er ikke frastøtende.
Du må ikke være sint.
- Unnskyld at jeg tvilte på deg. Det skal ikke skje igjen.
Jeg ville ikke lovet for mye hvis jeg var deg.
Da du dyttet meg bort, fikk jeg en tanke jeg skammer meg over.
- En tanke du ville hatet meg for. - Jeg vil aldri hate deg. Aldri.
Hva slags tanke var det?
Chuck, jeg har gjort deg urett. Det er greit at du har sinte tanker.
Jeg tenkte på å angi deg. På å presse deg til å respektere meg.
Det betyr så mye for deg? Det tror jeg at det gjør.
Du har virkelig vært mye alene her oppe, ikke sant?
Du har ikke hatt noen til å trøste deg.
Det er jeg som bør be om forlatelse.
Er vi fremdeles venner?
- Unnskyld, sov du? - Nei.
- Skal jeg gå igjen? - Nei, jeg bare hvilte meg.
Det er virkelig mye å hjelpe til med her i Dogville, tatt i betraktning -
- at ingen trenger hjelp.
Jason vil støtt og stadig sitte på fanget mitt.
Jeg synes du klarer deg fantastisk.
Du gir oss alle sammen så mye. Det var helt riktig sagt av McKay.
Han prøvde å ta meg på kneet i dag.
Han er jo blind. Det var sikkert et uhell.
Ma Ginger skjelte meg ut for å bruke snarveien.
Fint, hun skjeller ut meg også. Det betyr bare at du er en av oss.
Du kan gjennomskue det, ikke sant?
- Jeg sovner om et lite øyeblikk. - Hva om jeg ikke vil det?
Jeg tror ikke du har noe valg i kveld.
- Jeg elsker deg virkelig, Grace. - Det er jeg glad for.
Jeg elsker deg også. Det gjør jeg virkelig.
Jeg mener, jeg lengter etter deg når jeg ikke er sammen med deg.
Jeg lengter etter deg selv når vi er alene som nå.
Jeg lengter etter å være enda mer nær deg...
...å ta på deg, og...
Vi har hele livet foran oss.
Det jeg elsker ved deg, er at du ikke forlanger noe av meg.
Vi kan bare...bare være sammen.
Ja...
Lengselen gjør det bare bedre.
Takk for ordene dine. Dine kloke, kloke ord.
Det var så lite.
Vil du ikke ta av deg skoene?
Kapittel seks, der Dogville viser tenner.
Jason, hva gjør du? Det er galt.
Ordene skal deles annerledes.
- Hva gjør du? - Nå har jeg delt ordene.
Alle kan gå, unntatt Jason. Jason, jeg vil snakke med deg.
Hva er det med deg? Hva er det du gjør?
Jeg er umulig. Det har pappa sikkert fortalt deg.
Jeg tror det er en annen grunn.
Jeg vil gjerne ha deg på fanget hele dagen, men det kan jeg ikke.
Når man ikke kan gjøre alt det man gjerne vil gjøre for andre, -
- kan de man har lovet det bli sure. Det sier mrs Henson.
Det stemmer.
Jeg vet godt hvorfor du ikke vil ha meg på fanget mer.
- Det er fordi jeg har vært slem. - Det har du sikkert hatt grunn til.
Jeg har vært slem mot de andre!
Selv lille Achilles. Og han er så liten at han ikke kan slå fra seg.
- Det skal man ikke. - Nei.
Jeg burde straffes. Jeg fortjener å få en omgang.
Skal jeg slå deg? Det vil jeg ikke.
Moren din synes ikke at man skal slå barn. Jeg vil ikke slå deg.
Hun ville blitt rasende hvis hun fant ut at du slo meg.
Det har jeg nettopp sagt at jeg ikke vil!
Mamma er på din side. Hva om hun vendte seg mot deg?
Jeg er slik jeg er. Hvis folk ikke liker meg, er det bare synd.
Jeg synes at jeg skal straffes.
Jeg ville mistet respekten for deg om du ikke slo meg.
Jeg blåser i hvor moro du synes det kunne vært! Jeg gjør det ikke!
I så fall...
...så må jeg jo fortelle mamma... at du har slått meg.
- Det vil jeg jo ikke. - Mamma ville nok trodd på meg.
Gi meg en omgang, så får ingen vite det.
La være! Gå vekk fra Achilles. La være!
Jeg dyttet til vuggen. Det var ikke min skyld at den ikke veltet.
Ikke rør ham! Gå vekk! La være, Jason!
Vil du ha en omgang? Så skal jeg gi deg en.
- Sånn. - Det var ikke hardt!
- Slå hardere! Det er ingen straff. - Greit.
Hardere!
Nei, nå er det nok! Nå er du straffet tilstrekkelig.
Skal jeg stille meg i hjørnet og skamme meg?
Jeg blåser i det! Gjør som du vil!
Nå kommer pappa!
Så tidlig ute han er. Bare det ikke er noe galt.
Som Dogville hadde gjort det fra sin hylle i fjellet -
- helt ubeskyttet for ertende stormer, hadde Grace blottet seg.
Der hang hun i sin tynne stilk, som eplet i paradisets have.
Et eple så svulmende at saften nesten flømte.
Og nok en gang hadde politiet kommet til Dogville.
Jeg lovet å si det slik at Martha ikke trengte å ringe, -
- men jeg glemte det.
- Mannen i bilen er fra FBl. - Du glemte det?
Ja. Jeg hadde det travelt med eplene.
De ville høre om jeg visste noe om den etterlyste på plakaten.
Om jeg hadde sett spor i skogen etter noen som overnattet der ute.
Hvem vet hva den kvinnen kan finne på?
Hun er helt ufarlig.
Det sier du, -
- men det lot ikke til å være politiets oppfatning.
Så jeg måtte fortelle dem det jeg visste.
Hva fortalte du dem?
At jeg trodde jeg hadde sett noe i skogen nylig. Et stoffstykke.
Det viste seg å være Toms lue. Men det kunne ha vært dette.
Det kjennes dyrt ut... og har ditt monogram.
De ville nok trukket den samme konklusjonen.
Jeg sa til politiet at jeg raskt kunne finne tøystykket.
Vi har vel 10-15 minutter før de kommer og banker på.
- Jeg ville ikke prøvd å stikke av. - Hvorfor skulle jeg gjøre det?
- Jeg ville heller ikke skreket. - Hvorfor skulle jeg det?
Du er altfor vakker og skrøpelig til dette stedet.
Jeg trodde jeg betydde noe. Jeg må ha din respekt.
- Du har min respekt. - Jeg vil ha din respekt.
Dette er helt galt.
Hvis jeg kan tvinge blomstene til å blomstre, kan jeg også tvinge deg.
La være...
Nei, la være! Nei, Chuck! La være!
Se på meg! Se på meg! Snakk til meg!
Vi er venner! Du er min venn!
La være!
- Har du sett Grace? - Hun er hjemme hos oss.
- Har hun det travelt? - Ikke nå lenger. Bare gå inn.
Nok en gang hadde Grace unngått sine forfølgere -
- med hjelp fra Dogville.
Alle hadde dekket henne, selv Chuck, som måtte innrømme-
- at det nok var Toms lue han først hadde funnet så mistenkelig.
Kapittel sju, der Grace endelig får nok av Dogville, -
- forlater byen og igjen ser dagens lys.
Den kvelden merket Tom straks at det hadde skjedd noe, -
- men han måtte trygle lenge før Grace brøt sammen og fortalte.
Jeg må konfrontere ham. Jeg har ikke noe valg.
- Ingen aksepterer det han gjorde. - Det må du ikke.
Jeg kom hit med alle mine ideer og dumme fordommer.
Han er ikke sterk, Tom.
Han ser sterk ut, men det er han ikke.
Jeg vil prøve å få deg vekk herfra.
Det hadde blitt sensommer.
Dogvilles andre kull forvirrede ekornunger pilte inn og ut -
- mellom bena på folk i en forgjeves leting -
- etter Elm Streets ikke-eksisterende almetrær.
Varmen gjorde jorden rundt stikkelsbærbuskene steinhard.
Grace klaget ikke. Hun kastet seg over arbeidet, glad for -
- at det faktisk var noe håndgripelig.
- Hei, Liz. Hei, Vera. - Pass opp. Vera er sint på deg.
Hva mener dere?
Du trodde kanskje at han ikke ville fortelle meg det?
- Hvem? - Du slo Jason.
- Ja, det gjorde jeg. - Hvordan kunne du?
Jeg vet at det høres usannsynlig ut, men han bad om det.
Det stemmer, Vera. Han ber selv om det.
Jeg skulle selv ha gitt ham en omgang for lenge siden.
- Liz! - Du skjemmer ham bort!
Jeg vet hvor glad du er i ham, Vera. Det er jeg også.
Det skal ikke skje igjen. Det skal det ikke.
Det vet jeg, for jeg lar deg aldri passe dem igjen.
- Det er altfor farlig. - Jeg har vært sliten.
Kanskje du bør prøve å sove om natten...
- ...som andre mennesker. - Sove om natten?
Martha så en viss Tom Edison -
- luske ut av huset hennes tidlig i morges.
Det er flott at du julte opp den dumme ungen, og jeg er glad for -
- at du har vendt Toms øyne vekk fra mine skjørt.
Men på den annen side hadde jeg ventet mer av deg.
Men hvis det er det du vil, så klarer du deg nok i Dogville.
Slik er det ikke, Liz.
Vi så alle at du tok hånden hans på festen. Men du flørtet ikke?
Jo, jeg flørtet kanskje.
Neste dag endret været seg. Tåken rullet nedover fjellene.
Og selv om solnedgangen ikke var å se, -
- syntes McKay at hun skulle sitte hos ham likevel.
Hun hadde sittet der mange ganger, -
- men Jack kunne fremdeles ikke bedømme avstanden mellom dem.
Før hadde fingrene hans bare streifet huden hennes, -
- men nå ble hånden hans liggende hele den avmålte tiden.
Dagene i eplehagen var lange fordi det snart skulle høstes.
Grace hadde gitt opp å argumentere mot Chuck i -
- at hennes respekt for høsten -
- kunne måles i den kjødelighet hun leverte.
Selv om Tom nødig lot Grace være alene,-
- vandret han nå ofte grublende rundt -
- og prøvde å finne en mulig fluktvei.
Da Graces lønn ikke lenger kom, trådte han til.
Sammen hadde de hentet den siste av de sju små figurene.
- Hva er i veien? - Ingenting.
- Er politiet i Canyon Road igjen? - Nei.
Vi skal bare ha en jenteprat med deg.
Men det er rart at du nevner Canyon Road. Eller hva, Martha?
- Martha var nemlig der i morges. - På vei hjem fra kirken.
Man ser mye mer til fots.
Når man kjører i bil, ser man ikke eplehagen.
Man kan bare se den fra ett bestemt sted på Canyon Road.
- Kjenner du stedet, Martha? - Ja.
Og du stoppet der for å nyte utsikten?
Det høstes jo i plantasjen, vet du.
De gamle malerne dyrket alltid høstmotiver, -
- fulle av fruktbarhet, -
- for ikke å snakke om sensualitet og til og med...
...erotikk.
Men du har jo allerede fortalt meg at det var det du gjorde, Martha.
Hun så deg, Grace.
Hun så deg!
Bak en haug brukne grener.
Sammen med Chuck!
Han sa at det ikke var første gang du hadde lagt an på ham.
Han hadde latt være å si noe for å skåne meg.
Han er en lukket... og primitiv mann.
Men i bunn og grunn lojal. Og god!
Hva er det du vil med mannen min?
Jeg vil ikke noe -
- med mannen din eller noen annen.
Du flørtet fælt med Tom under festen?
- Jeg er glad i Tom. - Men du liker ikke Chuck?
Liz og Martha støtter meg i at jeg må gi deg en lærepenge.
Jeg tror på oppdragelse.
Det er nok en mindre forbrytelse å knuse dem enn å ha laget dem.
- Vera, jeg lærte barna dine... - Hva?
Kan du huske hvor glad du var -
- da jeg lærte barna dine om den stoiske ånd, og de endelig forsto?
Ja, for det vil jeg vise mildhet. Jeg skal knuse to figurer først.
Og hvis du kan bevise din viten om den stoiske ånd -
- ved ikke å gråte, -
- så stopper jeg. Forstår du det?
Grace hadde i sitt liv fått stor øvelse i å styre sine følelser, -
- og ville aldri ha trodd at det ble vanskelig å styre dem nå.
Men da porselenet ble pulverisert, -
- var det som menneskevev som ble smadret.
Figurene var produktet av møtet mellom byen og henne.
De var beviset på at lidelsene tross alt hadde skapt noe av verdi.
Grace klarte ikke mer.
For første gang siden hun var liten, gråt hun.
Grace oppsøkte Tom samme natt og fortalte ham -
- at hun var klar for å følge hans råd og forlate byen.
Tom hadde nettopp bestemt at de trengte en tredjemann -
- for å sikre flukten.
Derfor ble de enige om at Ben var det beste emnet.
Men det måtte penger på bordet, konkluderte Tom med.
Han anslo, tidene tatt i betraktning, -
- at ti dollar ville holde til Ben og bilen hans.
- Vi har ikke ti dollar. - Nei, vi låner dem.
- Fra hvem? - Fra faren min.
Han har penger i medisinskapet. Jeg snakker med ham i morgen.
Du prater med Ben. Det er slutten av uken, og han er sikkert blakk.
- Si at jeg betaler ham tilbake. - Selvfølgelig.
Takk.
Du redder meg hver gang.
Tenk at du fortsetter med å hjelpe meg.
- God natt. - Du må få deg litt søvn.
Grace oppsøkte Ben neste morgen.
Ben!
Grace beskrev betalingen som en kompensasjon.
Ben protesterte ikke mye, -
- i betraktning av problemene han kunne få med beboerne.
Kanskje ville de være lettet over å oppdage at hun var vekk, -
- men det var Grace ikke helt sikker på.
Ben ville gjerne kjøre henne, -
- selv om han "ikke var ute etter å tjene på folks ulykke. "
Jeg er ikke ute etter å tjene på folks ulykke.
Faktum var at Ben ville kjørt til helvete og tilbake for ti dollar.
Og det kriminelle aspektet bekymret ham veldig lite.
Han hadde tidligere kjørt med både det ene og det andre.
Grace skulle gjemme seg mellom eplene.
"Kunsten er å vite når man skal høste, " som Chuck sa.
Og det tidspunktet var kommet. For eplene. Og for Grace.
Hvor har du vært?
Hadde jeg slurvet sånn, ville jeg fått smake!
Se til å komme i gang!
Unnskyld, Olivia. Jeg måtte prate med Ben.
June sprekker nesten! Du vet at hun ikke kan gå på potten selv!
Det er ikke pent å slurve bare fordi hun er handikappet!
Kvelden før flukten var Tom smart nok -
- til ikke å presse Grace for hardt med sine kjødelige lyster.
I stedet valgte han en mer følsom linje.
Man skal velge den rette tiden å så på.
Man kan ikke så om vinteren.
Det stemmer. Men jeg elsker deg.
- Det vet jeg. - Og du elsker meg.
- Vi møtes igjen i elskov og frihet. - Absolutt.
Jeg skal ikke være flau over å begjære deg, vel?
Nei.
Nei, det er bare deilig. Det er deilig at vi begjærer hverandre.
Men ikke på denne måten. Det er ikke den rette måten.
Neste morgen, da Grace ville liste seg usett til Ben, -
- var det som om hele byen var på beina på en gang.
- Grace. - Ja, Vera?
Du slipper ikke å jobbe for meg ved å slå barnet mitt.
Kom som avtalt. Jeg finner på noe der du ikke kan skade noen.
- Klokken tolv? - Ja.
Hvorfor bærer du på tingene dine? Er du redd for å miste dem?
Ben skal kjøre epler i dag. Men det betyr ikke at du får fri.
Far sier at du skal pakke om alt.
Kanskje vi kan få en kasse ekstra.
En gammel kasse er kanskje ikke mye verdt i dine øyne, -
- men her er vi ikke rike.
Og får du røde hender, så vet jeg hva du kan smøre dem med.
- Grace. - Hei, Martha.
Vi må ha vasket fortauet foran trappen igjen.
- Og døren sitter fast... - Hvor har du vært?
Høsten er hellig. Høres det ikke ut som noe du kunne ha sagt?
Jeg kommer om et øyeblikk, Chuck. Jeg tar med kassene.
Fint.
Grace ble stadig mer glad for -
- at avreisen skulle foregå diskret.
Det var faktisk mye arbeid i Dogville -
- som beboerne nå selv ble nødt til å utføre.
Grace, jeg er lei for å si det, men jeg vil gjerne ha pengene først.
Sånn er det i transportbransjen.
Har man levert en last, har man ikke noe å slå i bordet med.
- Her er pengene. - Ikke at dette er profesjonelt.
Bli der inne til jeg sier ifra.
Canyon Road slynget seg ned i dalen og vekk, -
- og Grace fulgte med.
For hvert sving svant byen og dens lyder barmhjertig hen.
Er det noe galt?
Ja, det er politi lenger framme.
Det hadde jeg ikke ventet.
Det er farligere enn jeg trodde. Vi må snu.
Snu? Nei, det kan vi ikke.
Hvis det hadde vært en profesjonell jobb, -
- altså en betalt jobb, så hadde det vært lettere.
Men jeg har jo betalt.
Jo, men i bransjen...
... koster en farlig transport mye mer.
Et ekstratillegg, kaller man det.
Hvis dette var en profesjonell jobb, kunne jeg bare høynet prisen.
Men, Ben, jeg har ikke mer penger.
Ja, da går jo ikke det heller.
Du sa en gang...
Du sa en gang at jeg ikke hadde mye glede i livet.
Du vet at jeg besøker miss Laura en gang i uken.
Og du sa -
- at det ikke var noe å skamme seg over.
Jeg hadde tenkt meg dit i kveld, -
- og det koster selvsagt penger.
Ikke så mye...
Ikke så mye -
- som et ekstratillegg for en farlig last, men likevel.
- Det koster jo litt. - Ben, vær så snill?
Det er ikke personlig, Grace. Det er det ikke.
Jeg må bare ta betalingen min. Jeg har ikke noe valg.
Jeg kan jo ikke jukse med bransjen.
Vi står parkert på torvet i Georgetown, rett utenfor kirken.
Du bør være stille.
Nei, Ben.
Dette er ikke noe jeg er stolt av, Grace. Tro ikke det.
Grace falt i søvn, takket være sin sunne evne -
- til å fortrenge ubehageligheter.
Hun var velsignet med det sjeldne talent -
- å kunne se fram, og bare fram.
Senere, da bilen saknet farten og hun sakte kom til bevissthet, -
- visste hun ikke hvor lenge hun hadde sovet.
Hun visste bare at hun gledet seg til å se dagslys.
Da hørte hun hunden.
Din forkjærlighet for epler er ikke helt troverdig.
Se, du har ødelagt dem.
Vi hadde møte i kveld i misjonshuset.
De sa at du kanskje ville stikke av.
Da jeg oppdaget at du hadde gjemt deg i bilen min, -
- ble jeg nødt til å kjøre deg tilbake til Dogville.
I min bransje kan vi ikke velge side.
Det hjalp ikke Grace at det første tyveriet i Dogville noensinne -
- skjedde kvelden før mens det var møte i misjonshuset.
Gamle mr Edison hadde fått stjålet mange penger fra medisinskapet, -
- og mistanken falt på Grace -
- som hadde planlagt en flukt som skulle finansieres.
Grace var taus overfor de nye anklagene.
Bill, som hadde blitt utrolig mye dyktigere i ingeniørkunsten, -
- hadde som sitt første prosjekt lagd en slags flukthemmende sak.
Vakker var den kanskje ikke, men effektiv turde han nok si.
Grace, dette er ikke noe vi er glade for.
Men vi har ikke noe valg. Vi må beskytte samfunnet vårt.
Kan du prøve å bevege deg?
Det virker.
Den er så tung at man bare kan bevege seg der bakken er jevn, -
- og det er bare jevnt her i byen.
Kan jeg gå nå?
Jeg må finne ut hvordan jeg kommer inn i huset mitt.
Eller er det en del av straffen at jeg skal sove utendørs?
Nei, nei, Grace.
Du må ikke tenke på det som en straff. Slett ikke.
Bill har lagd kjettingen så lang at du kan ligge i sengen din.
Grace, klokken seks!
Ja, mrs Henson.
Kapittel åtte, der det avholdes et møte hvor sannheten sies, -
- og Tom forlater møtet. (Men vender senere tilbake )
Jeg ville ikke risikere at pappa sa nei.
- De tror at jeg tok pengene. - Ja, for det fortalte jeg dem.
Hva gjorde du?
De trodde det var meg, men jeg sa at det var deg -
- fordi du hadde adgang til medisinskapet.
- Hvorfor? - Det er godt jeg kan tenke for deg.
Hvis du skal ha en sjanse til å slippe vekk herfra, -
- må de ikke vite hvor nær vi egentlig står hverandre.
De må ikke vite det. Jeg prøver å hjelpe deg.
Hvis de visste at jeg hadde tatt pengene, kunne jeg ikke vært her.
Du må ikke forsvinne, Tom.
- Jeg trenger deg. - Jeg finner en løsning.
Det var ikke Graces stolthet som holdt henne oppe -
- da høsten kom og bladene begynte å falle.
Det var mer en dvaletilstand som angriper et dyr i livsfare, -
- der kroppen reagerer mekanisk i et lavt, seigt gir -
- uten for mye smertelig refleksjon.
Som en pasient som passivt lar sin sykdom råde.
Vera hadde funnet ut at det faktisk var Chuck -
- som hadde tvunget Grace, og var derfor verre enn noen gang.
Hadde Grace venner i Dogville, forsvant de som høstløvet.
Byens mannlige beboere besøkte Grace om natten -
- for å stille sine seksuelle behov.
Barna ringte med klokken hver gang akten var fullbyrdet, -
- til Marthas store forvirring.
Etter at lenken kom på, hadde det blitt lettere for alle.
De seksuelle overgrepene foregikk ikke lenger i det skjulte, -
- for det var ikke egentlig seksualitet.
Det var flaut. Som når en bonde forbryter seg på ei ku, -
- men verre var det ikke.
Tom så alt sammen. Det plaget ham.
Spesielt de nattlige besøkene var et hardt slag.
God natt.
Men han støttet henne så godt han kunne.
Som en edderkopp støtter når den er viklet inn i sitt eget nett.
Tom...
Alt jeg har prøvd på har gått galt.
Jeg kan ikke finne løsningen.
Du finner den sikkert. Du er veldig klok.
- Vi har provosert dem. - Tenk ikke på det.
Nå må vi provosere oss selv.
- Hva mener du? - Jeg mener, vi må vise dem tillit.
Det hele begynte med et møte, så vi må slutte med et også.
Du snakker og de lytter. De kan ikke nekte å lytte.
- Hva skal jeg si? - Alt. Du skal si alt.
- Alt? - Ja, sannheten.
Du skal si sannheten om dem alle.
- Det vil de ikke høre. - Nei, det vet jeg.
Men det er akkurat som et barn som ikke vil ta medisinen sin.
De vil rase, men til slutt vil de innse at det er til deres eget beste.
Du må bare ikke være hatsk eller bebreidende.
Hvis noen kan gjøre det, Grace, så er det deg.
De vil innse at dette våpenet, misforståelsen og urettferdigheten, -
- bare har ett offer, og det er deg.
Derfra er det ikke langt til tilgivelse.
Som du har tenkt, Tom Edison.
Jeg er sikker på at det er en fantastisk plan.
Hvis tilgivelsen var nær i misjonshuset, var den godt skjult.
Det hadde ikke vært lett å samle beboerne.
Å tale til en samvittighet som daglig stuves vekk, -
- som om den var så skrøpelig som Hensons glass, -
- hadde vært litt av en oppgave.
Hvis en gikk, kunne de andre også like godt gå dit, -
- slik at ingen snakket bak ryggen på en.
Tom hadde lagt opp til Graces tale.
Nå fikk det briste eller bære, og ærligheten måtte tas i bruk.
Mens Grace talte til den tause menigheten i misjonshuset, -
- beveget høstens første snøstorm seg inn over byen.
Snøfnuggene dalte ned over bygningene, -
- som om dette var hvilken som helst by.
Den lekte blant kvistene der eplene hadde hengt.
Høsten var i hus og hadde via transportbransjen blitt solgt -
- til tross for dårlige priser.
Grace la fram sin historie.
Hun hadde verken lagt til eller trukket fra.
Akkurat da hun var ferdig, stoppet snøen å falle -
- og etterlot Dogville pudret med den yndigste og hviteste snø.
- Jeg tror ikke det gikk så bra. - Jo. Du klarte deg fint.
Snøen hadde kommet tidlig. Kanskje for tidlig?
Et utidig tegn på forsoning?
Tom så seg bekymret rundt.
Vera satt med sammenbitte tenner. Hun tok ordet først.
Løgn! Løgn, alt sammen!
Ja, det svarer ikke til den oppfatning jeg har av byen.
Jeg er lege! Jeg kan selv avgjøre om jeg er syk eller ei.
Hva har du å si til ditt forsvar? Du må velge side.
Er du for eller imot oss?
Vi har vært for ettergivende overfor Tom.
Selv jeg har vanskelig for å forsvare den jenta.
Med din hjelp, som jeg velger å se som et uhell, -
- har hun spredt bitterhet og hat i hele byen.
Hun må vekk! Men hvordan blir vi kvitt henne, Tom?
Du brakte henne til byen. Du må sørge for at hun forsvinner.
Uten at hun sprer løgner.
Jeg ba dere komme for å lytte, -
- men dere kom bare for å forsvare dere selv.
Dere må unnskylde, men det er et hardt slag for meg -
- å se alle vennene mine oppføre seg sånn.
Så usivilisert.
Det gikk ikke så bra med planen din, vel?
Du finner nok på noe annet.
Nei, ingen flere planer. Det lover jeg.
De ba meg velge mellom deg og dem.
Det er ikke vanskelig. Jeg elsker deg.
Du er kanskje sterkere, men idealene...
... idealene deler vi.
Du er utmattet.
Legg deg ned.
Jeg har valgt, Grace. Jeg har valgt deg.
Og nå er tiden inne. Det tidspunktet vi har ventet på.
Vi befrir oss selv fra Dogville.
Du har rett, Tom, det ville vært så lett for oss å elske nå.
De kan drepe oss når som helst.
Det ville vært den perfekte romantiske avslutning.
Sånn har jeg det også. Jeg elsker deg.
Det ville vært vakkert, -
- men fra vår kjærlighets synspunkt, helt galt.
Vi skulle møtes i frihet.
Du er kald nå, Grace.
Jeg har akkurat avvist alle jeg kjenner til fordel for deg.
Ville det ikke være verdt en brøkdel av idealene å lindre min smerte?
Alle andre i byen har fått kroppen din.
Det er vi som liksom skal være forelsket!
Kjære Tom...
Du kan få meg hvis du vil.
Du skal bare gjøre som de andre. True meg.
Si at du melder meg til politiet eller gangsterne, -
- så lover jeg at du kan ta hva det enn er du vil ha av meg.
Jeg stoler på deg.
Men kanskje stoler du ikke på deg selv?
Kanskje du har vært fristet? Til å tvinge meg som de andre?
Kanskje det er derfor du er så ute av deg.
Jeg har bare villet hjelpe deg.
Jeg spør bare om du er redd for at du kunne være så menneskelig?
- Nei, overhodet ikke. - Bra.
Da får morgendagen bringe hva den vil.
Det er ingen forbrytelse å tvile på seg selv, Tom.
Men det er flott at du ikke gjør det.
Jeg kan ikke finne hvile.
Jeg tror jeg må gå utenfor et øyeblikk.
Kanskje gå en tur. Få det ut av systemet.
Trave gatelangs, lytte til vinden som kommer opp fra dalen.
Du vet alt om det der.
Sov godt.
Legg deg til å sove. Jeg kommer snart tilbake.
Selvsagt var det noe sludder.
Han kunne, om noen, skille mellom ideal og virkelighet.
Det var tross alt jobben hans.
Moralske spørsmål var hans spesialområde.
Hun tillot seg å antyde at han tvilte på sin egen renhet!
Tom var sint.
Og plutselig oppdaget han hvorfor.
Det var ikke fordi anklagen var urettmessig, -
- men fordi den var sann!
Hans sinne besto av en ubehagelig følelse av å være avslørt.
Det var et hardt slag for den unge filosofen.
Han resonnerte at om tvilen var der nå, kunne den vokse -
- og kanskje bli så stor at den ville ødelegge hans moralske verk.
Tom stoppet. Han skalv nesten -
- da trusselen mot hans forfatterskap gikk opp for ham.
Han ble raskt enig med seg selv om at risikoen var for stor.
Den faren Grace utgjorde for byen, utgjorde hun også for ham.
Tom likte det ikke, og var mann nok til å avverge trusselen.
Tom var like praktisk som han var pliktoppfyllende i sitt yrke.
Han ga ærlighet og idealer stor plass i sitt liv -
- uten å være "sentimental, " som han uttrykte det.
Å kaste vekk et dokument, -
- som kunne få betydning for ham og hans framtidige lesere -
- som basis for en roman, var Tom ikke så dum at han gjorde.
Selv om han i et svakt øyeblikk hadde sagt at han ville det.
Før han gikk tilbake til møtet, åpnet Tom den skuffen -
- han hadde åpnet den kvelden Grace ankom.
Det lå der ennå. Kortet fra gangsteren i bilen.
Neste dag skinte solen fra en frisk høsthimmel, -
- og snøen var for lengst borte.
For første gang på lang tid kunne man høre rambukken, -
- som kanskje eller kanskje ikke, var grunnlaget for et fengsel.
Grace slo forvirret opp øynene etter en nesten bevisstløs søvn.
Etter lyset å dømme måtte klokken være nesten tolv.
"Den grå timen, " som Jack McKay yndet å kalle dette tidspunktet.
Utover det hadde han mange tilbøyeligheter -
- som Grace helst ville vært uvitende om.
Hvorfor vekket ingen henne? Ingen hadde hamret på døren.
Ingen barn hadde kastet søle eller knust hennes siste ruter.
Så husket hun.
Hun husket møtet dagen før og undret seg enda mer.
Hvorfor hadde hun ikke blitt konfrontert? Eller også drept?
Det liknet ikke Dogville å holde sitt sinne tilbake på noe vis.
Hadde det gått bra likevel?
- God morgen, mrs Henson. - Å, god morgen.
Jeg ville ha kommet tidligere, men jeg forsov meg.
Blås i det. Liz tok seg sammen i morges.
Vi tenkte at du kunne ha godt av å ha fri.
Det var en tankevekkende tale du holdt i går.
- Hei, Liz. - Hei, Grace.
Hei.
Jeg forsov meg.
- God morgen, miss Grace. - God morgen.
- Hvordan har du det i dag? - Jeg forsov meg.
Det gjør ikke noe.
Tom! Det er Grace!
Hei, Grace. To sekunder.
Gode nyheter!
Jeg gikk tilbake til møtet i går. De skulle ikke få slippe så lett.
Men pokker heller, stemningen hadde snudd!
Vi har ikke vunnet, men det kan komme noe godt ut av det.
Hvorfor kom du ikke tilbake?
Det gjorde jeg også, men du sov. Du så ut som om du trengte det.
Derfor foreslo jeg at du fikk litt fri.
Og vet du hva? Ikke en protesterte.
- Det høres fantastisk ut. - Ja, gjør det ikke?
Folk her i byen overrasker meg gang på gang.
Jeg tror jeg må revidere teoriene mine.
Og du vet hvor mye jeg hater å gjøre slike ting.
Da jeg kom tilbake i natt -
- og så deg sove så søtt, ble jeg plutselig inspirert.
Jeg skrev det første kapitlet til en historie om en liten by.
Gjett hvor jeg fikk inspirasjonen fra?
Men jeg har fremdeles ikke funnet noe navn til byen.
- Hvorfor ikke bare Dogville? - Nei, det går ikke.
Det må være universelt. Mange forfattere begår den feilen.
Skal jeg lese det høyt for deg? Kjærligheten i boken kommer fra deg.
Ville du tatt det ille opp om jeg sa nei?
- Nei. - Hvis jeg har fri i dag, så...
Nei. Overhodet ikke.
To elskende kan bare såre hverandre om de tviler på sin kjærlighet.
Du kan lese det en annen gang.
Sett deg og kikk ut over fjellene. Det gjør jenta i romanen min.
- Vi ses senere. - Vi ses. Gode nyheter!
Grace valgte å håpe på det beste i stedet for å frykte det verste.
Hun ville bruke dagen til å vaske klærne sine og seg selv, -
- noe hun var helt sikker på -
- at personene i Toms fiktive by aldri ville finne på.
Nå var det som om Dogville bare ventet.
Selv vinden la seg og etterlot byen uvanlig stille.
Som om noen hadde satt en stor osteklokke ned over byen -
- og skapt den stillheten som senker seg når man venter gjester.
Etter to fridager hadde Grace blitt satt i arbeid igjen, -
- men stillheten var der ennå. Faktisk ble den sterkere.
lnntil den femte dag, da den steg til en underlig stemning -
- som plutselig trakk byens beboere ut på gaten for å lytte.
De spurte hverandre om telefonen fremdeles var nede, -
- og snakket om Ben som måtte snu på veien til Georgetown -
- fordi et stort tre blokkerte veien.
De var ikke bekymret.
"Bekymret" var ikke det rette ordet.
Plutselig fikk Tom se bilene.
Hvor mange biler?
Man kan se dem med det blotte øye. Det er minst åtte.
- Jeg trodde veien var sperret? - De må ha kommet gjennom før.
Junes seng! Lakenet må skiftes. Jeg kommer snart.
Hei, June.
Grace hadde begynt på sengen, som June hadde skitnet til igjen, -
- da en irritasjon over å kaste bort tiden angrep henne.
Uten å tenke sa hun ordene:
Ingen skal sove her.
Hun hadde ikke snakket høyt, men hun ble forskrekket -
- over det plutselige utbruddet.
Hvor kom disse illevarslende ordene fra?
Mørket begynte å falle på -
- da Grace var på vei hjem fra arbeidet den kvelden.
Byens beboere hadde gitt opp å se mer nå da lyset var forsvunnet.
De trasket slukøret oppover Elm Street.
- Tom... - Hei, Grace.
Det kom noen biler, men vi kan ikke se dem mer.
- Vi har ikke sett hverandre mye. - Jeg har vært opptatt med boken.
- Kan jeg spørre deg om noe? - Ja, hva som helst.
Du kunne ikke få deg selv til å kaste det, eller hva?
Det nummeret han ga deg... Du kunne ikke kaste det?
Jeg sa jo hvor farlig den mannen var. Det var dumt.
Dum eller ei, Tom talte varmt for at Grace skulle låses inne.
Hvis bilene virkelig var et tegn på -
- at den telefonen Tom hadde tatt fem dager tidligere -
- endelig førte fram. Om Grace skulle fjernes fra livene deres, -
- ville det se bra ut om byen hadde låst henne inne.
Grace lå på sengen da Jason ble sendt opp med nøkkelen.
Grace hørte den dreie i låsen, men hun tumlet med tanker -
- hun ellers hadde unngått i mesteparten av et år nå.
Kapittel ni, -
- der Dogville får det lenge ventede besøket og filmen slutter
Fra det øyeblikket da de hørte lyden av biler -
- som startet en etter en, gikk det plutselig raskt.
Tom hadde samlet en velkomstkomité.
Dogville lå kanskje avsides til, men folk her var gjestfrie.
Velkommen, mine herrer! Byen stiller seg til deres rådighet.
Jeg har ingen stor nøkkel. Bare denne.
- Hvor er hun? - Låst inne med denne nøkkelen.
Ok... Hører dere lyden?
De slår ned pæler til det nye fengselet.
Har kriminaliteten virkelig steget som vi forledes til å tro?
Kanskje blir noen virksomheter betegnet som kriminelle -
- fordi det bunner i misunnelse? Hva er din mening?
Du har kanskje ingen? Nå skal jeg åpne. Unnskyld.
Voilà, som franskmennene sier.
Hva faen er dette? Hvem har gjort det?
- Bill, rekk opp hånden! - Hvem er Bill? Hent verktøy.
Vi var tryggere når hun var lenket.
Dere har sikkert mer greie på slike ting.
Vi synes ikke det er greit å ta imot penger for å hjelpe folk, -
- med mindre dere synes det er det beste å betale.
Hold kjeft!
Grace visste ikke mye om dyre biler.
Men hun gjenkjente straks lyden av bilen -
- som dukket opp fra Canyon Road i det øyeblikket.
For Grace var lyden av den legendariske Cadillac 355 C -
- uvegerlig forbundet med en annen, langt mindre forfinet lyd.
Lyden av pistolskudd, avfyrt mot henne.
La være!
Skal du rettferdiggjøre dine handlinger før du skyter oss?
Det er noe nytt.
Det kunne tolkes som svakhet, pappa. Du skuffer meg.
- Jeg vil ikke skyte noen. - Du skjøt etter meg sist.
Ja.
Det angrer jeg på. Du løp vekk.
Det hjalp selvfølgelig ikke å skyte etter deg.
Du er altfor sta.
Hvorfor har du kommet?
Samtalen der du fortalte hva du ikke kunne like ved meg -
- fikk vi aldri avsluttet fordi du stakk av.
Jeg vil også fortelle hva jeg ikke kan like ved deg.
Det er visst sånn man fører en høflig samtale.
Er det virkelig derfor du har kommet?
Og du sier at jeg er sta?
Du har ikke kommet for å tvinge meg til å bli som deg?
Jeg overveide det et øyeblikk, men du kan ikke tvinges.
Du er mer enn hjertelig velkommen -
- til å komme hjem og bli datteren min igjen.
Og...
... jeg vil også begynne å dele makten og ansvaret med deg -
- hvis du kommer hjem. Men du blåser jo i det.
Hva er det da?
Hva da? Hva er det du ikke liker ved meg?
Du sa et ord som irriterte meg. Du kalte meg arrogant.
Å plyndre, som om det er en menneskerett, er arrogant.
Det er akkurat det jeg ikke liker ved deg. Du er arrogant.
Kom du for å fortelle meg det?
Det er ikke jeg som er fordømmende. Det er du!
Du dømmer ikke noen fordi du "forstår" dem.
En dårlig barndom, -
- og så er et mord ikke lenger nødvendigvis et mord.
Du gir omstendighetene skylden.
Voldtektsmenn og mordere er i virkeligheten ofrene, sier du.
Jeg kaller dem hunder!
Eter de sitt eget spy, kan de bare stoppes med en pisk.
Hunder følger bare sitt instinkt. Det må du vel tilgi dem?
Hunder kan lære mange nyttige ting, men ikke hvis vi tilgir dem -
- hver gang de følger sitt instinkt!
Så jeg er arrogant. Jeg er arrogant fordi jeg tilgir folk.
Kan du ikke høre hvor nedlatende det høres ut?
Du antar på forhånd -
- at ingen noensinne kan oppnå -
- den samme høye moralske standard som deg.
Og derfor unnskylder du dem! Det er iallfall arrogant!
Du, mitt kjære barn, tilgir andre med unnskyldninger -
- du ikke tillater deg selv å bruke.
Hvorfor skal jeg ikke tilgi?
Du skal tilgi. Når tilgivelsen er fortjent.
Mål dem etter din egen standard. Det skylder du dem.
Den straffen du fortjener for dine synder, fortjener de også for sine.
De er bare mennesker, pappa.
Alle skal stå til ansvar for sine egne handlinger.
Men du gir dem ikke sjansen, og det er ekstremt arrogant!
Jeg elsker deg virkelig, men du er det mest arrogante menneske -
- jeg har truffet! Og du kaller meg arrogant!
Jeg... jeg har ikke mer å si.
Du er arrogant. Jeg er arrogant. Nå kan dere kjøre.
Uten datteren min, antar jeg?
- Jeg sa: "Uten datteren min." - Ja.
- Ja! - Du bestemmer.
Grace, man sier at du har problemer her.
Nei...ikke flere problemer enn hjemme.
Tenk deg litt om. Kanskje du ombestemmer deg.
- Det gjør jeg ikke. - Hør nå her.
Makt er ikke det verste.
Jeg er sikker på at du finner din egen måte å bruke den på.
Gå en tur og tenk over det.
De menneskene som bor her -
- gjør det beste de kan under veldig tøffe betingelser.
Det sier du jo, Grace.
Men er deres beste...
...virkelig bra nok?
Jeg elsker deg.
Grace hadde allerede tenkt lenge.
Hun visste at hvis hun ikke ble skutt når gangsterne kom, -
- ville hun bli tilbudt å dra tilbake -
- og bli sin fars medsammensvorne.
Hun trengte ikke gå en tur for å overveie svaret sitt nok en gang, -
- selv om forskjellen på folk hjemme og beboerne i Dogville -
- var noe mindre enn hun hadde ventet.
Grace så på stikkelsbærbuskene, så sårbare i mørket.
Hvis man ikke gjorde dem fortred, ville de komme igjen til våren.
Til sommeren ville de nok en gang bugne av bær -
- som smakte så vidunderlig i paier. Spesielt med kanel.
Grace så på de skremte fjesene som fulgte henne bak vinduene, -
- og skammet seg over å være skyld i den frykten.
Hvordan kunne hun noensinne hate dem for deres svakhet?
Hun ville sikkert ha gjort det samme om hun hadde bodd her, -
- for som faren hennes sa, å måle dem etter egen standard.
Ville hun ærlig talt ikke ha gjort som Chuck og Vera og Ben -
- og mrs Henson og Tom og alle de andre i husene?
Grace tenkte etter, og i det samme gled skyene vekk fra månen.
Dogville gjennomgikk nok et av de små skiftene i lyset.
Det var som om lyset som før hadde vært så nådig, -
- endelig nektet å dekke over byen lenger.
Nå kunne man ikke forestille seg bæret på stikkelsbærbusken, -
- men bare se tornen som var der akkurat nå.
Lyset trengte nå inn i hver ujevnhet og feil i bygningene, -
- og også i menneskene!
Nå visste Grace altfor godt hva svaret på spørsmålet var.
Hadde hun gjort som dem, kunne hun ikke forsvart sine handlinger -
- og heller ikke fordømt dem nok.
Endelig fikk hennes sorg og smerte sin rettmessige plass.
Det de hadde gjort var ikke bra nok!
Hadde man makt, var det ens plikt å rette det opp.
For andre byers skyld. For menneskehetens skyld.
Og ikke minst for et menneskes skyld: Grace selv.
Hvis jeg dro tilbake og ble din datter igjen, -
- når ville jeg da få den makten du snakker om?
- Nå. - Med en gang?
Ja, hvorfor ikke?
Da ville jeg også få ansvaret med det samme, ikke sant?
Og være med på å løse problemer?
Som for eksempel problemet med Dogville?
Vi kunne skutt en hund -
- og hengt den opp på veggen under lampen der?
Det kan faktisk hjelpe.
Det vil gjøre byen mer redd, men neppe bedre.
Det kunne skje igjen.
Hvis en eller annen kom innom og viste...
...sin svakhet.
Det vil jeg bruke makten min til.
Jeg vil gjøre denne verdenen litt bedre.
Ja?
Fjolset vil ikke holde munn. Han vil snakke med deg, miss.
- Kan vi bare skyte ham nå? - Nei, la meg snakke med ham.
Hva er det?
Man kan ikke bebreide noen at de blir redde, eller hva?
- Nei. - Nei? Jeg var redd, Grace.
Jeg brukte deg. Unnskyld. Jeg er dum.
Og kanskje også arrogant av og til.
Ja, det er du, Tom.
Selv om det ikke er pent å utnytte folk til illustrasjon, -
- så må du innrømme at denne overgår alle forventninger.
Den sa så mye om å være menneske.
Det har vært smertefullt, men også lærerikt, ikke sant?
Ikke nå, Tom. Ikke nå.
Verden ville vært bedre tjent uten denne byen.
- Ja? - Skyt dem og brenn ned byen.
- Hva? Er der noe annet, kjære? - Det er en familie med barn.
Skyt barna først og la moren se på.
Si at dere vil stoppe hvis hun kan holde opp å gråte.
Det skylder jeg henne.
Jeg er redd for at hun gråter lett.
Vi må få deg vekk herfra. Du har allerede lært for mye.
Kom igjen! Opp med farten!
- Fryser du, vennen? - Jeg har det fint.
- Vil du ha gardinene rullet opp? - Hva synes du?
Vi bør rulle dem opp. Det er mest riktig.
Nei!
Mamma! Mamma!
Mamma!
Å, herregud!
Bingo, Grace.
Bingo.
Illustrasjonen din slo bunnen ut av min.
Skremmende, men helt tydelig.
Kan jeg tillate meg å bruke den som inspirasjon i bøkene mine?
Adjø, Tom.
- Enkelte ting må man gjøre selv. - Å ja?
Den må du forklare meg på veien hjem.
Plutselig kom det en lyd. Ikke så overbevisende og kraftig -
- som den hadde vært en natt på våren, -
- men høy nok til å trenge gjennom de siste restene av utbrent tre.
Der var den igjen. Alle hørte den.
Grace var den første som gjenkjente den.
"Det er Moses, " sa hun og hoppet ut av bilen.
Hun løp raskt bort til hundegården nedover det -
- som neppe kunne kalles en vei lenger, og slett ikke Elm Street, -
- for det var ingen trær igjen, langt mindre noen almer.
Det var Moses.
At den hadde overlevd, var et mirakel.
Nei! La den leve.
De har sikkert sett flammene i Georgetown. Noen vil finne den.
Den er bare sint fordi jeg tok benet hans en gang.
Om Grace forlot Dogville -
- eller Dogville forlot henne, er et utspekulert spørsmål -
- som få har evne til å stille og enda færre kan besvare.
Og det vil da heller ikke bli besvart her.